Har de disse i herrestørrelser?
Castle én.
Jeg husker første gang jeg så Rob,
som på den tiden var Robby.
Han var fem eller seks år gammel.
Faren til Rob og jeg ble kompiser da vi begge var løpegutter...
Det vil si, jeg var løpegutt hos KTLA,
og faren hans var reservesannonsør
for stasjonen.
Så når den andre fyren var syk, kom Chuck inn og sa:
''Dette er KTLA i Los Angeles.''
-Slik. -Ja.
Så lenge har jeg kjent faren til Rob,
STEPHEN J. CANNELL UTØV. PROD.
THE ROCKFORD FlLES A-TEAM OG STlNGRAY
Chuck og jeg samarbeidet på mange av seriene mine hos Universal,
og så jobbet han som produsent og regissør
på seriene jeg laget da jeg startet mitt eget studio.
Så da Rob fulgte, var det neste generasjon.
En gang da jeg var midt i tenårene,
ROB BOWMAN UTØV. PROD/REGISSØR
fikk jeg oppgaven å overføre alle episodene av Rockford
fra trekvart til halv-tommers bånd. Jeg tror ikke jeg fullførte,
men det var da jeg begynte å forstå hvem onkel Steve var.
Da jeg sto på kontoret hans, som var kontoret til Desi Arnaz,
var det skremmende, for det var et veldig stort kontor.
Og der satt Steve bak det store skrivebordet,
elegant som alltid,
og sa: ''Hvordan går det, hva driver du med?''
Jeg svarte: ''Jeg går på skolen og tar filmkurs og sånt.''
Han sa: ''Og etter det?''
Og så hadde jeg et øyeblikk da...
Det var som et stikk i ryggraden.
Så jeg sa: ''Jeg skal komme tilbake
''som produksjonsassistent for deg.'' ''Greit,'' sa han.
Og det var det.
Jeg vet ikke hvor jeg fikk motet fra,
men slik begynte min profesjonelle
læretid hos Steve Cannell.
Han begynte på postrommet og endte opp
i etterproduksjonsavdelingen,
hvor han satt bak meg og så på daglige opptak,
og jeg sa til ham:
''Det er hull i denne filmen,
''og filmen du lager må bli bedre enn
''både filmen på A-siden
''og B-siden av opptaket.
''Så du må forbedre filmen, ikke bare gjøre den lik,
''for vi skal bruke penger.''
Og Rob begynte å komme tilbake med versjoner
som ikke bare var litt bedre enn
begge sidene av opptaket,
men enormt mye bedre.
Jeg husker én gang vi laget en A-Team-episode.
Vi hadde en trailer som skulle være som et dyr,
så jeg sa til Rob:
''Jeg skal bruke litt penger
''på å fikse denne trailerscenen.
''Jeg vil at du skal filme den,
''og den skal se ut som et snerrende villdyr.''
Jeg kan ikke få sagt hvor kul den sekvensen ble,
på en måte jeg aldri ville ha tenkt på.
Han lå under traileren
og filmet mellomakslingene.
De gikk slik...
Så det var nesten som et dyr som prøver å gjøre framstøt,
men som holder igjen.
Det var veldig interessant filmskaping,
og jeg tenkte: ''Denne karen er klar for å regissere.
''Jeg tror han må få vise hva han kan i en episode.''
Vi hadde en serie som het Stingray, så jeg sa til produsenten:
''Vær så snill å bruke...''
Jeg var en av de utøvende produsentene for serien,
så jeg sa til ham: ''Bruk Rob til den neste episoden.
''Jeg tror han passer perfekt,'' men produsenten sa:
''lkke tale om at han får regissere min episode.''
Så jeg tenkte: ''Jeg kan ikke engang gi ham jobb i mitt eget selskap.''
Så jeg bestemte meg for å skrive den neste Stingray-episoden,
en episode jeg kalte ''Orange Blossom.''
Og jeg sa: ''Han skal regissere episoden min.''
Så han regisserte ''Orange Blossom,''
og det ble en av de beste Stingray-episodene.
Etter det sto de i kø utenfor kontoret hans,
for alle ville ha ham
etter at de så hva han gjorde med den episoden
som ble så spesiell.
Jeg for min del vokste opp i en forstad i Maryland,
ANDREW MARLOWE SKAPER/UTØV. PROD.
så langt fra Hollywood som man kan tenke seg,
og jeg hadde ingen onkel Steve, men jeg følte det sånn,
fordi jeg elsker filmer og TV.
Det første jeg så av Stephen var
den gale typen som skriver på skrivemaskinen og kaster vekk arket
på slutten.
Jeg tenkte: ''Det er kult. Jeg vil gjøre det samme. ''
Når jeg tenker tilbake på det jeg liker best,
var The Rockford Files selve åpenbaringen for meg.
Her hadde vi en vanlig fyr som bare prøvde å gjøre jobben sin,
og hvis noen kom og sa:
''Rockford, ikke se på denne saken,
''eller jeg skal banke deg,'' ville han si:
''Greit, jeg er ferdig.''
''lkke slå,'' men han ble selvfølgelig slått og det hardt!
Men Garner var så god i den rollen, og så menneskelig.
Og den typen rollefigur
prøvde jeg å skape i Castle.
Som jeg forøvrig syntes var et fantastisk manus.
Hvis jeg hadde kjent deg da jeg laget Rockford,
ville jeg virkelig ha jaktet på deg,
for hver eneste side var full av enorm humor,
men alt kom fra holdningen til denne arrogante forfatteren
som bare... Det var glimrende.
Og det jeg liker så godt med manuset og serien
er at lytene alltid er mer interessante enn styrkene.
En rollefigur med særegenheter
er morsommere å se på.
-Hva? -lkke noe.
Det er nok litt Rick Castle i oss alle.
Så du er på en måte Castle
i fantasien eller i livet ditt?
Han er smartere og kjekkere enn meg,
men ellers er vi helt like.
Castle.
-Det er din tur. -Beklager.
Andrew hadde en idé om at Castle hadde pokerlag
med andre mysterieforfattere.
Jeg var på settet da en av de andre produsentene,
Laurie Zaks, sa: ''Spør om Stephen vil gjøre det.''
Jeg sa: ''Vent litt.''
''Hallo, Steve. Vil du spille i serien min?''
''Selvsagt.'' ''Flott.'' ''Han sa ja.'''
Dette var etter flere måneders arbeid med de andre.
Da jeg kjørte på jobb den dagen,
tenkte jeg: ''Jeg skal regissere Stephen i dag.''
Jeg hadde aldri regissert ham før.
Jeg var eleven hans.
Det var et stort øyeblikk for meg.
Der satt han ved bordet mitt
med manuset til Andrew, og det var veldig Rockford-aktig.
Hvordan beskriver man det?
-Det var fantastisk. -Vi hadde det gøy.
Det var gøy, og han er en tøff regissør.
Veldig streng.
Det er det samme
med gode regissører og skuespillere som med gode tennisspillere.
Man hever seg til deres nivå.
Og jeg har spilt så mye at jeg vet
at når man spiller med gode folk,
bli framføringen alltid bedre,
og når man har veldig gode regissører
som man stoler på
og som kommer med konstruktiv kritikk,
blir det alltid bedre.
Til sjuende og sist blir man mye mer stolt
av det man har gjort.
Barneklipperen opp ned.